EKOLOGICKÉ LIMITY PRO VYUŽITÍ ÚZEMÍ

Přírodní potenciál umožňuje na jedné straně produkční využívání území, na druhé straně svými vlastnostmi využívání limituje. Nevhodné využívání často představuje značnou zátěž – ta může v krajinném systému působit jako stresový faktor (tlak na změnu struktury) nebo jako faktor disturbance (fyzikální a mechanické narušování krajinného prostoru). Reakce na zátěžový faktor probíhá zpravidla podle principů poplachové a stresové odezvy na základě současné ekologické stability území (tj. schopnosti eliminovat nepříznivé účinky neobvyklých odchylek od normálu). Schopnost rezistence a rezilience sice umožňuje v přírodě blízké krajině nastartovat procesy samovolné regenerace a revitalizace, ale u antropogenně využívaných území je tato schopnost silně narušena.  Proto dobrý hospodář projevům stresu vždy předcházel a svoje požadavky vlastnostem území přizpůsobil:

•	vyloučeny mohou být některé formy využívání krajiny
•	omezena může být nevhodná intenzita (jinak přípustné formy využití)

Smyslem této práce je prostorově určit plochy s různým stupněm odolnosti nebo zranitelnosti. Takto chápaná ekologická zonace vymezuje území s rozdílnou kvalitou, různými vlastnostmi a diferencovanou odolností vůči  stresovým faktorům. Kombinací odolnosti a zátěže v geografickém informačním systému (GIS) pak vzniká škála ploch, na jejímž jednom pólu se nachází území velmi odolná a málo zatížená, na druhém pólu pak území málo odolná a silně zatěžovaná.
Zonace je zpravidla prováděna ve třech krocích: 
•	podstatou prvního kroku je podrobná analýza území, opakovaně prováděná z nejrůznějších přírodovědných, geografických a krajinně-ekologických hledisek. Výsledkem analýzy je atomizace území do pestré mozaiky individuálních mikroprostorů, které se od sebe z nejrůznějších důvodů odlišují: tvz. PRIMÁRNÍ STRUKTURA ÚZEMÍ. Tento krok zonace je založen na datech, popisujících trvalé ekologické podmínky jednotlivých částí území. Jsou přitom vyhledávány především ty vlastnosti a znaky, kterými se jednotlivé části území od sebe odlišují 
•	pro atomizovanou mozaiku ploch různorodých vlastností není možno sestavit jednoduché, přehledné a pro stavební i rozhodovací praxi použitelné regulace. Proto základem druhého kroku je shlukování mikroprostorů do určitých typů (zón) podle těch znaků, které jsou jim společné. Jsou přitom respektovány dvě zásady:
•	rozdíly mezi vlastnostmi ploch uvnitř zóny mají být co nejmenší
•	rozdíly mezi zónami mají být co nejvýraznější
•	v rámci rozboru tvz. SEKUNDÁRNÍ STRUKTURY ÚZEMÍ je posuzována současná antropická zátěž území. Srovnáním předpokladů území plnit různé funkce a skutečnou exploatací území vzniká uvedená škála ploch v GIS.
V ideálním stavu je účelné diferencovat území do pěti ekologických zón:
•	plochy s ekologickými riziky vyššího stupně - vylučující
•	plochy s ekologickými riziky nižšího stupně - podmiňující
•	plochy ekologických limitů vyššího stupně - omezující
•	plochy ekologických limitů nižšího stupně - okrajové
•	plochy bez ekologické regulace
•	antropogenní sedimenty – plochy druhotně zvrstvené (lze předpokládat stavebně-technické zabezpečení rizik, území s možnou technickou nebo stavební ochranou)
 
Plochy ekologických limitů jsou území, na nichž je rozvoj stavebních funkcí limitován nejrůznějšími nepříznivými přírodními nebo ekologickými faktory (např. zvýšená hladina spodní vody, rozbřídavé nebo bobtnající podloží, nezastavitelný svah, balvanité výchozy, bezodtokový mikroreliéf, teplotní inverze, skeletnaté nebo mělké půdy, mrazové kotliny, apod.). Uvedené vlastnosti území předurčují vyšší technickou náročnost staveb i zemědělského využívání území. Při překonávání nepříznivých podmínek jsou často dlouhodobě nebo trvale (nevratně) narušeny vlastnosti území do té míry, že již nese všechny znaky ploch v zóně ekologických rizik.
Plochy ekologických rizik představují plochy citlivé a snadno narušitelné. Stavební nebo výrobní aktivity musí být vázány na realizaci ochranných opatření (např. zvýšená ochrana proti průsaku cizorodých látek do půdy, do vody, dále např. opatření proti prašnosti, hlučnosti, vibracím, apod.). Výstavba bez těchto ochranných opatření je nepřípustná - pokud k realizaci ochranných opatření z jakéhokoliv důvodu nedojde, lze očekávat zvýšené ekologické riziko pro obyvatele dotčeného území. Druh a charakter opatření závisí na poměrech konkrétní lokality. Rovněž rentabilita výstavby bude na typu ochranných opatření závislá.
Rozvoj území bez ekologické regulace se bude řídit obecně závaznými právními normami a běžnou rozhodovací praxí stavebních úřadů.
Pokud ekologické riziko označujeme jako vylučující, je tím vyjadřována především bezpodmínečná nutnost přizpůsobit způsob využívání ekologickým podmínkám území. V případě podmiňujících rizik nebo omezujících limitů je využití území vázáno na definované podmínky (zpravidla na realizaci  ochranných opatření).
V souvislosti s ekologickou zonací je třeba upozornit na jeden významný aspekt systému zeleně: Např. škodám, která vznikají při kontaktu povrchových a podzemních vod v území ekologických rizik, lze předcházet účelným rozmístěním skladebných částí systému zelně do citlivých a zranitelných území.

Rozhodující kritéria, použitá pro ekologické zónování PRIMÁRNÍ STRUKTURY KRAJINY vyjadřuje např. následující přehled:

ZÓNA	CHARAKTERISTIKA ÚZEMÍ	
limity okrajové	slojová souvrství, ložiska surovin; erozní svahy deluvií; extrémně skalnatá a obtížně zastavitelná podloží	
limity omezující	deluviální sedimenty, jílovito písčitá souvrství (vyšší hladina podzemní vody, erozní svahy úzkých niv)	
rizika podmiňující	fluviální až deluviofluviální sedimenty, často soliflukce a eroze, přítomnost antropogenních útvarů	
rizika vylučující	fluviální štěrkopísky (velmi propustné, ložiska štěrků a písků), vysoká hladina podzemní vody, kontakt mezi povrchovými a podzemními kolektory	
plochy bez regulace	spraše a sprašové hlíny na plošinách, stabilní podloží nefelinitu, křemene, basaltu a basalinitu, muskovitu, granitu, biotitu, dioritu, porfyritu, ortoruly, břidlic a fylitu	

V modelových objektech vyhodnocujeme zpravidla tyto podklady:
•	Geologická mapa ČSR 
•	Klimatická mapa ČSR
•	Hydrogeologická mapa ČSR
•	Půdní mapa ČSR
•	Mapa inženýrského rajónovaní
•	Mapa geofaktorů životního prostředí ČSR
•	Mapa geochemie povrchových vod ČSR
•	Mapa geochemické reaktivity hornin 
•	Mapa bonitovaných půdně-ekologických jednotek (BPEJ )
•	Typologická mapa lesnická
•	Geobotanická mapa ČSSR
•	Generel nadregionálního a regionálního ÚSES ČR

Pro hodnocení geologické a hydrogeologické mapy lze  využít “Vysvětlivky" k příslušným listům mapy ÚÚG Praha. Pro hodnocení ostatních tématických map ze souboru bývají použity legendy k příslušným mapovým listům. Pro hodnocení potenciálního přírodního stavu vegetace (nomenklatura skupin typů geobiocénu) doporučuji geobiocenologickou typologii krajiny podle BUČKA a LACINY (1999), konfrontovanou s Geobotanickou mapou ČSSR (ČSAV, 1969). Fytoindikační vlastnosti jednotlivých druhů lze určit a využít podle AMBROSE (1996).
Podle mapy biogeografických regionů (CULEK, 1995) bude modelové území zařazeno do příslušných bioregionů a podprovincií. Dále lze v území vymezit biochory jako části území s typickou strukturou ekosystémů (podle metodické pomůcky: Bínová, 1995). Jednotlivé typy STG mohou být určeny převodem lesnických a zemědělských stanovištních jednotek z map BPEJ a lesních typů a především pak na základě fytoindikačních vlastností rostlinných druhů. Mapa BPEJ a lesnická typologická mapa je převáděna na STG pomocí převodních klíčů, publikovaných Löwem a kol.(1995).  Klíče obsahují příslušné internetové odkazy v části C) ZADÁNÍ semestrální práce.
Výsledkem hodnocení primární struktury krajiny je vždy v grafické části práce mapa (ve vyspělé formě: vektorová digitální mapa). Mapa obsahuje shlukovou analýzu sledovaných vlastností krajinných segmentů a v prostorové syntéze jsou vlastnosti interpretovány buď jako ekologické limity nebo jako ekologická rizika.